Scenarij in režija
KROTKO DEKLE
Kaj je? Zakaj čepiš tu?
Zakaj si tako žalostna?
Na, pojdi.
Z vami govorim, zbudite se.
Potni list.
Vsem je vse jasno, vsi vse razumejo.
Pa če bo vojna? Ena jedrska raketa je dovolj.
Mar Rusija ne zna meriti?
Na veliko načinov se da razstreliti Ameriko z eno raketo.
Ena jedrska raketa, hudirja … Kaj naj še rečem?
Mladina se vedno vriva. –Pohitite vendar!
Pokojnino potrebujem, sicer bom lačna.
200 rubljev. –Za kaj?
Za vrnjeno pošiljko. –Zakaj so jo poslali nazaj?
Daj to tja. –Ali nič ne piše?
Razlog vrnitve ni naveden. –Kaj to pomeni?
Ne vem. Kam ste jo postali?
Oprostite, imate prazne obrazce? –Na mizi so. –Hvala.
V zapor, kaj?
S podpisom potrdite prejem. –Ne piše nič drugega?
Boste plačali ali naj pošiljko odnesem nazaj?
Lahko prevzamem paket? –Vrsta je, mladenič. –Umakni se, stara.
Potrpite.
Zakaj so jo zavrnili? Še nikoli ni bilo težav.
Prosim, poglejte. Morda kje kaj piše.
Bi se dalo kaj izvedeti?
Podpišite se.
Tjale desno stopite, da vam izročim paket.
So bili zraven kakšni papirji?
Pošta smo, ne zaporniški informacijski urad.
Na koga naj se obrnem?
Morda oče? –Daj ji mir.
Kaj se te to tiče? –Le pomagal bi rad.
Vidiš, da je zbegana. Kako naj bi pomagal? Pusti jo.
Noče govoriti s tabo. –Pljunil te bom
in izkašljal vate tuberkulozne bacile. –Samo poskusi. Poberi se!
Pri Zinki, v modri hiši na križišču Leninove in Engelsove ulice.
Tam so izkopali neko roko ali kaj že. In takrat jo je opazil.
Katera Zinka je to? –Edina, ki živi tukaj.
Truplo so najprej skrili. –Ja?
Ja, ti povem, ona vse ve.
Potem so razkosali truplo z žago, ki mu jo je on podaril.
Prav s tisto žago.
Nato so dele zakopali v gozdu. Policija jih je ves teden iskala.
Malo tu, malo tam. Spraševala sem se, kaj počnejo.
Pa se je pokazalo.
So kopali po snegu? –Ne, bilo je poletje.
Sem morda vaša polica? Držite škatlo malce više, gospa.
Dvignite jo z moje noge, najlonke mi boste strgali.
Umaknite to škatlo! –Kam naj jo umakne?
Tu smo še drugi in vsi imamo noge. Nehajte nergati.
Vam je vseeno, v hlačah ste.
Pa kaj? Vseeno imam noge –Vedo, da je avtobus nabasan,
pa rinejo gor s škatlami.
Povsod vlačijo te škatle.
Kamorkoli se pelješ, je vedno vse polno škatel.
Nekoč so prevažali celo krsto.
Vsi na avtobusu so jo podpirali Takole so jo držali, nad glavo.
Kaj hočemo, človek je umrl, treba ga je bilo pokopati.
Za krsto so imeli denar, za prevoz pa ne.
Pa so šli na avtobus.
Kdo bi jih lahko obsojal? Nihče. Vsi bomo nekoč umrli.
Prav tako bodo prevažali vašo krsto, ljuba gospa.
Zapri kljun, stara! –Zakaj? Misliš, da ne boš umrla?
Vsi bomo umrli, tudi ti. In potem ne boš več potrebovala najlonk.
No, krasno, imam pa res srečo.
V avtobusu vedno naletim na kakšno trapo,
ki v nedogled naklada. Zdaj jo motijo že moje najlonke.
Kaj te brigajo moje najlonke?
Pred 20 leti sem imel prijatelja.
Z avtobusom sva šla iz službe, naslednji dan pa se ni prikazal.
In kaj je bilo? Ponoči je umrl. Tako je to.
Pa je prišel detektiv.
Vse so že izkopali in identificirali truplo,
on pa se je vedno znova vračal.
Vsi so se že spraševali, zakaj še kar hodi tja.
Preiskava je obstala, on pa je še kar prihajal.
Zakaj? –Saj ti pravim, k Zinki je hodil.
Ko so iskali truplo, mu je padla v oči naša Zinka. –In?
Njena modra hiša stoji na križišču Leninove in Engelsove ulice.
Ko so izkopali tisto roko ali kaj že, jo je opazil.
Nisem bila prepričana, ali si res ti.
Nečak je prišel. Natočila sem mu gorivo iz zaloge.
Kaj bi krevsala po tej luknjasti cesti.
No, pozdravi. –Živjo. –Tako.
Če pride Petrovič, mu povej, da rezervoar pušča.
Rekla sem mu že, a ga ni popravil.
No, dobro …
Vodo imaš, čaj in sladkor tudi.
Še malo kruha je ostalo, postrezi si.
Torej …
Ključavnica je na žeblju, ključ je v ključavnici. Tako, grem.
Nocoj ti ne bo dolgčas, družbo imaš.
Pri tebi doma nima česa čuvati?
Petrovna, me lahko naslednji teden zamenjaš?
Se je kaj zgodilo?
Odobrili so mi obisk, za nekaj dni bi odšla.
Sijajno, videla boš moža. Tu kar veniš.
Tiho! –Sva torej zmenjeni?
V mesto boš šla,
med ljudi.
Mojega moža niso nikoli zaprli,
zato nisem šla v beli svet.
Mojbog! Ko bi ga le vtaknili v luknjo, pesjana.
Me boš zamenjala? –Torej …
Ves dan visiš tu. Nobenega avta, nobenega sogovornika.
Zakaj sploh čepimo tukaj?
Danes se je eden pripeljal. Tujec.
Ni razumel rusko. Pravila sem mu to in ono,
on pa je le nekaj blebetal.
Torej greš v mesto, med ljudi,
tu pa poslušamo le blebetanje z radia. –Sva dogovorjeni?
Iti moram, čaka me.
No, torej?
Torej, torej …
Prinesi kako poslastico.
Ne zame, za mojega nečaka. Mahnjen je na sladkarije.
Psa bom pustila tukaj.
Popazi na hišo. –Saj ni česa ukrasti.
No, pojdiva.
Stopite skozi okvir.
Skozi detektor kovin!
Stopite naprej, ne zadržujte vrste.
Telefone, ključe in orožje na mizo! –Kaj imate? –Osebno prtljago.
Pa orožje med mojimi nogami? –Lahko se daste kastrirati.
Ne kastrirati, obrezati. –Sem s torbo. –No, pojdi tja.
Otroške stvari? –Ja, in moje.
Stopite naprej.
Kaj imate?
Škatlo. –Kakšno škatlo?
Paket.
Kakšen paket? –Običajen.
Kaj je v njem? –Hrana, oblačila, pločevinke.
Kakšne pločevinke?
Konzervirane ribe. –Razumem.
Vzemite torbo in stopite z mano.
Kam greste? –V Magadan, seveda. –Pametna izbira. –Hvala.
Kaj je to? –Kondenzirano mleko. –Res?
Lahko preverite. –Hočeš malo?
Načelnik, jaz bi kondenzirano mleko!
Hudoba!
Daj mi kondenzirano mleko!
Zloži vse nazaj. –Zloži to nazaj. Kaj čakaš?
Ne pospravljaj.
Punca, daj mi kondenzirano mleko, prosim.
Hej, mala!
Mi ne privoščiš? –Stoj!
Slecite plašč. Dajmo.
Sleci jo! –K steni, roke gor. –Daj, da te slečem, punca v rdečem.
Kakšna lepotička, kaj?
Ti je všeč? –Obrnite se.
Mene pretipaj.
Mene prešlataj.
Mene prešlataj, načelnik.
Oblecite se in vzemite stvari.
Zakaj bi se oblačila? Sleci se!
Načelnik!
Sleci jo!
Zakaj vaš mož sedi?
Zaradi umora. –Mačke.
Koga je ubil? –Daj kondenzirano mleko! –Nikogar.
Zakaj pa potem sedi? –Mačko je ubil!
Kar tako so ga zaprli. –Vsakomur se lahko zgodi.
Pri nas ne zapirajo nedolžnih. –Ne, kje pa!
Zapirate nedolžne! Zakaj pa sem jaz tu?
Rad imam ženske in kondenzirano mleko.
Sodim v zapor, ker hočem kondenzirano mleko?
Državljanko to in to sta izprašala policista ta in ta,
takrat in takrat, ob vstopu na postajo mesta tega in tega,
zaradi suma na terorizem. Pri njej nismo našli ničesar.
Državljanko to in to smo izpustili in ji dovolili nadaljevati pot,
katere cilj je bilo snidenje z možem.
Datum in podpis. –Ne podpisuj! –Zakaj je to potrebno?
Pravila. Kaj ste pa mislili?
Ne podpisuj! –Ko podpišete, lahko greste.
Reci, da si nepismena.
Sem noter jo spravi.
Fasal jih boš!
Vsak se lahko spravi na invalida. Daj mi kondenzirano mleko!
Vse je šlo v rit. Država je polna jenkijev in fašistov.
Kaj pa čvekaš? –Vse ste zasrali. –Tank sem vozil, ko si bil še pamž.
Veš, kakšne tanke imamo? –Ves svet smo imeli v pesti.
Mamka, veš, kakšne tanke imamo? –Vaša generacija je vse zasrala.
A ti kaj veš o naših tankih?
Trden oklep in tanki naši hitri … –To!
Kot naši fantje hraber ni nihče.
V pozoru že sovjetski so tankisti,
sinovi domovine velike.
Bobnelo bo, se bliskalo bo jeklo
in silovit napad se bo začel,
ko v boj poslal nas bo tovariš Stalin
in Vorošilov poveljstvo bo prevzel.
Zmleti bi jih morali, pse. Naši dedje niso bili neumni.
Dobro so vedeli, kaj ustvarjajo. To je vse.
Nazdravite z nami, mamka.
Na vašega sina. Naj mu bo zemljica lahka.
Ja, mamka, na sina, to je svetinja.
No, skratka, na vašega sina. Naj počiva v miru.
Tako, ja, mamka.
Prišla sem iz službe
in našla sporočilo, naj pridem tja in tja. Pa sem šla.
Dali so mi naslov in me odpravili.
Rekli so, da je umrl junaške smrti
in naj podpišem, da dobim denar.
Nič nisem razumela, a rekli so, da bodo vse uredili.
Rekli so, da moram nekaj prevzeti. Ampak, kaj?
In sem šla. Kaj sem pa hotela?
V službi sem ves dan iskala zamenjavo.
A ni šlo drugače, odpustili bi me.
Rekli so,
da bom za mrtvega sina dobila ogromno denarja.
Kakšen denar? Kdo mi ga bo dal?
In zdaj sem na poti.
Mi bodo izročili sina ali denar?
Kje pa so ga ubili?
Mamka?
So ti povedali, kje so ga ubili?
Niso mi povedali. –Šmenta!
Bil je heroj, to je vse. Na heroja.
Naj počiva v miru.
Tam za širno reko Don, pod orjaškim hrastom
kozakinja se je razšla s svojim čednim fantom.
Kozakinja se je razšla s svojim čednim fantom.
Mu na polju pri Rostovu je v slovo mahala,
z vetrom svojemu kozaku je poljub poslala.
Jaz sem odrasel v Magadanu.
Potolkli jih bomo, prasce. –Bomo, bratec, bomo.
Ves svet nosimo na plečih, za vse trpimo.
V Magadanu sem odrasel. Toliko ljudi je umrlo …
Vse rešujemo, žrtvujemo se, pa so vsi proti nam.
Zakaj? –Ker so navadni izrodki, brat moj.
Zakaj bi jih torej reševali? –Ker je naše poslanstvo rešiti svet.
Točno, o poslanstvu govorim.
Ko sem bil mulec, je bilo mesto polno raket.
Potem so se jih znebili in svet se je izpridil.
Zdaj pa spet kopičimo rakete, da ne bi pometali z nami.
Imaš svoj kozarec, prijatelj?
Na naše veliko poslanstvo. Na naše silno trpljenje.
Na naše fante! –Na naše fante.
Želi kdo čaj?
Čaj? Bi kdo čaj? –Ne, hvala.
Koliko stane? –20 rubljev.
Ne, hvala. –Daj ji enega. Na moj račun, cukrček.
Cukrček … –Čaj?
Hvala.
Kam potuješ? –Na obisk k možu.
Zakaj sedi? –Brez razloga.
Zakaj so ga zaprli?
Brez razloga.
Ga bodo že izpustili.
Tudi jaz sem pet let sedel, ne da bi vedel, zakaj.
Kar zaprli so me.
Še pomnim Vaninski pristan
in parnikov piske otožne,
ko šli čez mostič smo na krov,
v temnice hladne, mrakobne.
Vse mučila nas je slabost,
kot bratje smo se objeli,
izmučeni smo tu in tam
le tiho, zamolklo zakleli.
Ko meglo raztrgal je dan
in morje ni več besnelo,
zagledali smo Magadan,
ki krona Kolimsko deželo.
Vem, da me čakala ne boš
in pisem mojih ne boš brala.
Če prideš, ko vrnil se bom,
ne boš me več prepoznala.
No, greva?
Daj, daj, sem s to torbo.
Kaj čakaš? Vstopi. Cenejšega od mene ne boš našla.
Kam pa peljete?
Kam neki? V hotel ali v zapor. Kaj ti je ljubše?
V zapor moram. –Ja, sem si kar mislil.
Mož?
Oče?
Menda ne sin?
Znanec pač. –A, glej, glej … Razumem.
Zmenek, kaj? –Nekaj takega.
Že veliko takih punc sem vozil.
Nekaj takih lepotic, da ti sapo vzame.
Ena je bila črnka. Baba in pol. Kakšne polne ustnice!
In vse ostalo.
Si prvič tu?
Sem vedel. Vidi se, da si novinka.
Drugače gledaš kot mi.
Naše oči ne gledajo, temveč oprezajo.
Veš, zakaj? Tako je, človek je človeku volk.
In kako živijo volkovi? V tropih. Razumeš?
Za nas je zapor svet kraj, srce našega mesta.
Kaj bi mi brez zapora?
Za nas je dragocen kot zlato. Ljudem omogoča življenje.
Kdor mora, gre noter na oddih, drugi pa živijo od njega.
Razumeš? Tako je.
Zapor je za nas kraj čaščenja, kot nekakšna cerkev, recimo.
Ljudje prihajajo in od tega živim.
Prigrizek, prevoz, sem, tja … Tako deluje gospodarstvo.
Poleg tega pa zapor varuje ljudi.
Ljudje so nespametna bitja.
Ko jih izpustiš, se postrelijo, v zaporu pa so varni kot v sefu.
Vse je jasno. Odsluži svoje, podpiši, adijo.
Bi še malo ostal? Izvoli.
Prideš ven, svobodno zadihaš,
se zazreš v nebo in se malo pozabavaš s prijatelji.
Potem pa nastopi potrtost, neznosna žalost,
dušeča tesnoba.
Zapor je rešil že nešteto ljudi. In to kakšnih ljudi!
Tvoj možakar ima srečo, naš zapor je krasen.
Vsak hip bova tam.
Čisto do tja te bom zapeljal, kot kakšno pomembno gostjo.
Pa naprej? –Naprej pa peš. –Kam?
Le do sem smem. Čisto blizu sem te pripeljal.
Tam je pisarna.
Izpolnite dva izvoda.
V tisti usrani Franciji žrejo polže, ki škripljejo pod zobmi. Divjaki.
Naslednji! –Dva obrazca, prosim. –40 rubljev.
Zakaj imaš opečen nos? Se ne mažeš s kremo?
Izpolnite dva izvoda. Naprej. Naprej!
Zakaj si kar tiho?
Dva izvoda.
Možak je imel tri sinove, dva v zaporu in enega idiota.
Če ga kdo lomi, se spravijo nanj.
Naslednji! –Če se upira, ga pretepejo in mu zagrozijo,
da bo imel rit kot angleško zastavo.
Na koncu vsak sprejme zaporniški kodeks.
Tako to gre. –Naprej!
Zato vam pravim, da je ta zapor v redu.
Normalno dobivajo pošiljke. –Menda celo vojska tu rekrutira.
Če greš v boj, ti skrajšajo kazen. –Ameriške izmišljotine.
Kateri bedak pa bi tvegal glavo?
Ne vem, samo povedal sem, kar sem slišal.
Je to uradno? –Ne, tajno.
Čisto navaden kaznjenec čez noč postane narodni heroj.
Dobi stanovanje, avto, vse.
Domovina poskrbi zate, če ji služiš.
Heroji, ja. Čisto po tiho jih pospravijo.
Ne serji, kifeljcem in vojski ne gre zaupati.
Si sploh komu kaj prinesel ali si prišel le sekirat ljudi?
Nakladač.
Vam pokažem račun? Krakovska salama je.
Dragi moji, kam to pelje? Zdaj so že salame prepovedali.
Naslednji! –Vsak dan kakšno novo pravilo.
Podpišite.
Naslednji!
Dokumente.
To ni dovoljeno. –Kako, da ne? Saj je na seznamu.
No, daj mi.
Mož ti bo dal.
Če ga sploh imaš.
Nedovoljeno. –Kaj je tu sploh dovoljeno?
Daj. –Česar ti ne maraš, tudi drugi ne smejo?
Ljudje morajo jesti.
Če bi vedel, bi prinesel kakšne poceni čike.
Tako sranje, kot ga ti kadiš.
Kako se bo bril s tem?
Vzemi eno in si prereži žile.
Utihni! –Ne poskušaj me utišati.
Ne boš mi zapirala ust, nisi jih ti odprla.
Pomiri se! Kaj se pa greš?
Čisto navadni copati so.
Ampak takih najbrž še nisi videla.
Samo škornje iz filca nosiš. No, in?
Zdaj jih lahko kar obdržiš.
Za v krsto si jih prihrani.
Da boš vsaj tam lepa.
Ta pogovor je končan –Saj se še začel ni.
Še se bova srečala, coprnica. –Zapri kljun.
Naslednji!
Dokumente.
Naslednji! –Kaj pa jaz? –To ni dovoljeno. Naslednji!
Zakaj ni dovoljeno? –Ker sem jaz tako rekla.
Ne sitnarite. Naslednji! –Poglejte, ali je moj mož pri vas.
Lahko izvem, kje je? –Tole ni informacijski urad, damica.
Naslednji! –Dolžni ste mi pojasniti, zakaj zavračate paket.
Vsega sem sita.
Ničesar nisem dolžna storiti za vas.
No, krasno, to bomo vsi plačali. –Če vrtaš vanje, postanejo pasji.
Tako ali tako so psi. –Nehajte jo napadati.
Že tako je v stiski. –Saj smo vsi.
Ne skrbi, dušica, vse bo v redu.
Ta mrha je danes nataknjena. –Ja, seveda.
Vseeno mi je žal za vse nas.
Kadiš?
Potem pa tudi jaz ne bom.
Niso odobrili paketa?
To se tu pogosto dogaja.
Ne bodi žalostna, jutri se vrni.
Imaš kje spati?
Ne vem še.
Takole je … V mestu je hotel,
a tam so zbrani sami sleparji in prevaranti z goro denarja.
Drugi si najamejo sobe v mestu.
Jaz sem Zinka.
Nimam visokih cen.
To delam za ljudi, da bi jim pomagala.
Ljudje strašno trpijo, res strašno …
Srce se mi trga, ko to gledam.
Imam sobo zate.
Bolje bo kot v Kurniku, čeprav nekateri živijo tudi tam.
Misliš, da si le ti v stiski?
Majhna je, a udobna, kot bog zapove. Greva?
Pojdiva. Gotovo si lačna.
Hitra je, vedno najde kakšno žrtev.
Bedakov ne manjka.
Aljonka! V dežju na peronu zdaj stoji.
Komu dotočim? –Zbogom, ljuba moja dušica,
sreča za vedno bo odšla,
bo ugasnila zadnja iskrica
usoda z nama se igra.
Naj solze nezadržno lijejo
iz mojih žalostnih oči,
ona odhaja, saj sklenila je,
da spet normalno zaživi.
Na svobodi, na svobodi je lepo,
oče čaka jo in mama srečna bo,
že odmeva pesem zvonka, saj prihaja … Kdo? Aljonka!
V dežju na peronu zdaj stoji.
Se najine poti razhajajo,
usoda v brk se mi smeji.
Tebe življenjske bitke čakajo,
jaz pa bom gnil v celici.
In solze nezadržno lijejo,
še paznikom vseeno ni,
za vedno se bova spominjala
ljubezni v kaznilnici.
Na svobodi, na svobodi je lepo,
oče čaka jo in mama srečna bo,
že odmeva pesem zvonka, saj prihaja … –Tiho! Kdo?
No, kako ji je ime? –Povej, povej. –Torej?
Aljonka. –Aljonka!
V dežju na peronu zdaj stoji.
Dvignimo kozarce vsi, v pitju Raji para ni.
Raja, Raja, spij do dna, pa dobiš še enega.
Raja, Raja, spij do dna, pa dobiš še enega!
Ko sem delal kot dopisnik za časopisno hišo,
sem pisal otroške pesmice, kot bi jih pisali otroci.
Kumare se stiskajo, se v kozarcu kisajo.
Meseci mimo letijo, revice vse bolj trpijo.
Če kozarec ne bo strt, čaka jih gotova smrt.
Trapaste kumare! –Ne prekinjaj me, ni še konec.
So naposled pobesnele in pokrov s kozarca snele.
Gospodinja je zavpila in v obupu roke vila.
Poznam vic o kumarah. –Čakaj, ni še konec.
Ta pesmica me je stala službe. Prišel je šef in vprašal,
ali sem jaz to napisal.
Pričakoval sem povišico, bedak,
a sem letel iz političnih razlogov, češ da netim revolucijo.
Kakšna politika, jebenti?
Bi eno? –Poslušajte vic o kumaricah.
Ena soseda vpraša drugo: "Kako, da ti paradižniki tako uspevajo?"
Ta odgovori: "Gola hodim v rastlinjak,
pa so vse bolj rdeči."
Teden pozneje povpraša sosedo: "No, a deluje?"
"Paradižniki so v redu, ampak vse kumare štrlijo v zrak."
Kumare štrlijo v zrak!
… nekoč mi mater je preklel.
A za pogojno nimam šans, zato mi vseeno je,
še lep čas v zaporu bom sedel.
A za pogojno nimam šans, zato mi vseeno je …
Utišaj že otroka! –Tvoj se dere!
Poznam jok svojega otroka. –Tvoj se dere! –Utihnita!
Vsi so moji! –Ja?
Vsi so tvoji! –Upokojeni vojak je izstrelil že vse naboje,
a puška mu še vedno dela. Izvoli, cukrček.
Daj sem! –Ne, počakaj.
Čakaj, čakaj …
Čakaj no, takole, takole …
Dva, tri, štiri …
Halo? Ja, že grem.
Sedem, osem, devet …
Pridi!
Deset!
Čudna je. Ne kadi, ne pije … –In najbrž tudi ne fuka.
No, pojdita.
Neki možakar te išče. –Kakšen možakar?
Povedala sem mu za tvojo težavo in rad bi te videl.
Ne boj se, v redu je, lahko mu zaupaš. Zunaj te čaka.
Si ti tista?
Imaš potni list?
No, daj mi ga, ne boj se.
Dobro, premislil bom, kam bi te dal.
Kam bi me "dal"?
Pomiri se, le sam s sabo govorim.
Na glas razmišljam.
Kakšne so tvoje mere?
Kakšne mere? –Saj veš, 90–60–90, recimo.
Ne vem. Zakaj pa?
Kaj pa vem, za evidenco. Šefa zanima.
Kakšnega šefa? –Glej jo no. Sploh veš, kje si?
V zaporniškem mestu, v strateško pomembnem kraju.
In vsak pomemben kraj ima vedno svoje šefe.
Niso te poslali sem, sama si prišla,
da bi izvedela, kako je … Kdo? Tvoj mož, sin, oče?
Ja. –Ja. No, torej …
Poizvedbe o zapornikih pridejo do šefov.
Če boš pridna, se bo že dalo kaj urediti.
Vem, kaj bi ti lahko pomagalo.
Potnega lista ne kaži nikomur drugemu.
Če kdo kaj vpraša, reci, da je Armenec obveščen.
Kdo pa je Armenec? –Ni važno, le zapomni si.
Jutri nikamor ne hodi.
Tu čakaj, ne potikaj se po mestu.
Vse bom uredil in se oglasil.
Če ne bom utegnil, pa bom pote poslal svoje fante.
Potem bova poravnala račune.
Nimam veliko denarja.
Boš že pogruntala, kako drugače poplačati uslugo.
Na kaj misliš? –Ne razbijaj si glave.
Le na glas razmišljam.
Ta stari ne zaupaj, prava prasica je.
Lepo dišiš.
Ej, stara! Ne prisluškuj, da se ti ušesa ne posušijo!
Pazi, prijavil te bom kot sovražnico ljudstva.
Pravi bordel imaš tukaj.
No, dobro …
Dajmo, dajmo …
Sleci ga! –Sem rekla, da bo prva. –Sleci se. –Kar ti se sleci!
Utihnite, vsi skupaj!
Sleci, sleci, sleci! –Daj, daj …
Naj te hudič vzame!
Mogočni cvetovi ti s prsi visijo,
si že obetam nebeško gostijo.
Kreten!
Dežek pada!
Ne ščij tukaj, pezde!
Tu je konec mojih rim, kakor garjav pes živim.
Hotel plesat sem balet, zdaj pa tukaj sem ujet.
Dajmo, zavrti! –Tudi jaz se grem.
Pa smo te le našli! –Slačenje za kazen! –Ja, sleci se!
Slačenje za kazen! Slačenje za kazen!
Sleci! Sleci!
Podpišite.
Naslednji.
Tega ne bom sprejela. –Zakaj ne?
Ni dovoljeno. –Zakaj ni dovoljeno?
Že včeraj sem vam povedala, da ni dovoljeno.
Ne pričkajte se z mano. –Preverite. Moj mož je tu.
Pravico imam izvedeti, kje je.
Vložite poizvedbo, nisem informacijski urad.
Naslednji, dajmo!
Počnejo, kar hočejo.
Jutri se vrnite, omehčali se bodo.
Včasih sploh ne sporočijo, da so zapornika premestili.
Nečloveški so.
Naslednji!
Izvolite, morda vam bodo pomagali. Vsaj prijavite se lahko.
Kaj je, spiš? Kdo je baba na dvorišču?
VSTOP PREPOVEDAN
Tu ne smete stati.
Ne smete stati tu, ženska.
Ne razumete?
V redu.
Rada bi si oddahnila, se malo sprostila,
morda spila kakšno pivo v moški družbi …
Poročnik Zamurajev. Gremo en krog.
Tukaj ustavi.
Pozorno me poslušaj. Vse je odvisno od tebe.
Lahko te zaprem zaradi potikanja po prepovedanem območju
ali neupoštevanja uradne osebe.
Ali pa kaj najdem v tvoji torbici. Razumeš?
Včeraj so ti rekli, da paketa ne bodo sprejeli. Je tako? –Ja.
Zakaj si se torej vrnila? Niso bili jasni?
Kaj pa naj storim?
Obrni se na oblasti.
Na katere oblasti? Tu je zaprt.
Kdo se takole pretepa?
No, končno.
Kdo kje sedi, ni tvoja stvar. To je državna skrivnost.
Zakaj sploh zapravljate čas z njo?
Jo zapreva?
Ja, ljubica?
Ne, ljubica.
Ja, ljubica.
Ne, ljubica.
Pozneje te pokličem. Poljub.
Poljubček, ljubica.
Jaz bi jo zaprl, tovariš poročnik.
Kdo od tvojih je tu zaprt? –Mož.
Dokler je tukaj, nimaš moža. Jasno?
In kaj naj storim? –Sem vam rekel, da je zabita. –Čakaj.
Pojdi na postajo, sedi na vlak in se vrni domov, v službo.
Hodiš v službo? Dobro.
Izpustil te bom brez izjave, a veš, kaj bo, če boš čvekala.
V najboljšem primeru. Imaš kakšno vprašanje?
Torej? Greš na kolodvor?
Vidiš, kako sva prijazna.
32 granat,
27-milimetrski avtomatski top. Si predstavljaš?
S tako mašino razstreliš človeka na koščke.
Ampak kaj nas to briga …
Že od jutra te iščem. Dajmo, skoči noter.
Daj no, za tvoje dobro gre, ne boj se.
Vse sem uredil. Vstopi.
Vstopi, greva.
Ne zaupaš Paši?
Misliš, da Paša blefira?
Misliš, da je Paša lažnivec?
Da je slepar?
Rekel sem ti, da ne hodi nikamor. Zakaj si šla tja?
Kaj so ti rekli kifeljci? Da odjebi, ne?
Navadni tepci so, nič ne morejo.
Ni se dobro bosti z njimi,
a v resnici ne morejo nič, samo gobcajo.
Totalne nule so.
S tipom sem že govoril o tvojem primeru.
Šla bova k njemu.
A zdajle ima neke opravke.
No, kaj je zdaj to?
Kaj bi rad? –Dajmo, dajmo, umaknita se s ceste!
Spelji se!
Še neko cipo poberem, potem pa se ti posvetim.
Tu počakaj.
Vas ni nič sram, ženska?
Ste tudi vi kurba?
Tu jih je nešteto, kot muh na dreku.
Le kje vas ta zvodnik vse pobere?
Tu so stanovanja za osebje zapora,
ne pa kurbišče.
Same prasice in lopovi.
Vse kurbe so v jami s kislino.
Od jutra do večera garam kot žival.
Misliš, da je lahko prati cote?
Na, poglej moje roke.
Je grozno?
Ja, le boj se.
Vse življenje sem skrbela za moža,
on pa se je vlačil s kurbami.
Ja, vse kurbe so v jami s kislino.
In on tudi.
Ja, v jami.
Sama sem videla, kako se je vse raztopilo.
Nič ne ostane, niti kosti.
Noben kondom te ne reši.
In ti bi se kurbala?
Toliko si že stara, pa bi se kurbala!
Nočeš prati? Nočeš mila in vode?
Pridi, prehladila se boš. –V jamo rineš!
Pridi, da se ne prehladiš. Greva domov, Tolik se je zbudil.
Tolik je buden in joče.
Njen mož se je že zdavnaj obesil,
pa še vedno pere njegove gate.
Nimajo kam z njo. Norišnico so požgali. Pacienti, menda.
Le zakaj, hudirja? Tudi sami so zgoreli.
Kaj hočeš, norci pač.
Poslušaj to …
Povabila me je k sebi, da bi se malo pozabavale.
Prišla je tudi tista njena prijateljica,
ki je kot ploh, saj veš.
Baba je totalno zmešana.
V miru smo začele piti, vse je bilo v redu, sproščeno.
Ne lepem je zahtevala polnilec za mobilca.
Ker je nisem slišala, je čisto znorela.
"Kakšna prijateljica pa si? Ne daš mi polnilca, pizda!"
Rekla sem ji, naj zapre gobec.
Prijeli sva se, tista krava pa se je režala kot utrgana.
Medve se zmerjava, ona pa se reži.
Na koncu sva jo razbili –Razbili? Sta jo zares stolkli?
Samo po betici. Itak je zabita kot noč.
In veš, za kaj je šlo? Ljubosumna je bila zaradi stranke.
Rekel ji je, da fafam bolje od nje. Kaj pa on ve? Nalit je bil.
Kakšna zgodba, jebenti! Za crknit!
Kdo pa je tale? –Te nič ne briga.
Te zdaj rajcajo stare babe, prasec? –Zapri gobec.
Pomiri se, samo hecala sem se.
Stresno delo imam. Neki tip me je hotel celo zažgati.
Z nečim me je namazal in prižgal. Žgečkalo je.
Jaz gorim, on pa me natepava. Prekleti sprevrženec!
Ko se naveličaš starih vešč, pa pridi.
On je tu glavna faca.
Veliki šef je, on vse ureja.
Kifeljce ima v pesti.
Tu si vsi pomagamo med sabo.
Roka roko umije. Tako preživimo.
Izmenjava uslug, denarja sploh ne rabimo.
Še dobro, da so mize privite v tla.
Pusti me, pizdun!
Torej, kam naj sedem?
Le stol vam grejem, Pjotr Nikolajevič.
Tišina!
No, kot sem obljubil … –Poberi se.
Sedi.
Kako gre? –Nikakor.
Poslala sem paket, pa je prišel nazaj.
Tudi tu so ga zavrnili in me spodili.
Kifeljci so izmečki.
In kaj boš storila? –Ne vem.
Rekli so mi, da mi vi lahko pomagate.
Ljudje so izmečki, ne verjemi jim.
Tudi vam ne? –Tudi meni ne.
Naj kar grem? –Pojdi.
Ampak kam?
Paket so torej zavrnili.
Tu je živel neki dečko. Dober fant, bil je v moji ekipi.
Dovolil sem mu oditi v vojno.
Hotel se je boriti. Ni mogel več čepeti tu
in gledati tistih fašistov.
Bil je srčen fant. "Domovina je ogrožena, rešimo jo!"
In podobna sranja.
Pa sem si rekel: "Mlad je, naj se pozabava."
Spoznal se je na tehnične zadeve.
Pa so ga nekako vtaknili
v reciklažni center.
Veš, kaj je to?
Tam sežigajo telesne dele.
Roke, noge in druge dele trupel.
Mobilni krematorij tik za fronto.
Za tako delo potrebuješ jeklene živce. In on jih je imel.
Njegova ognjevita punca je hotela z njim,
a ji je rekel, naj ostane doma.
Nekega dne so dobili celo goro trupel.
Zakuril je v peči,
sedel tam in metal v ogenj kose mesa.
Na lepem pa je zagledal roko, ki mu je bila znana.
Na njej je bil prstan.
Njen prstan. Povprašal je tu in tam, poizvedel med fanti …
In res …
Bila je ona.
Tako sta se spet srečala.
Ljubezen …
Po tistem se mu je čisto zmešalo
in zapil se je.
Hoteli so ga ustreliti, a so ga iz usmiljenja poslali nazaj.
Res je bil dober dečko.
Ko sem te videl, sem se spomnil nanj.
Mišanja! –Nikolajevič! –Glej ga no! Kaj pa ti tukaj?
Fantje, Mišanja se je vrnil! Bravo, uspelo ti je!
Kdaj si prišel ven? –Pravkar.
Pridi, vse mi povej.
Manja, prinesi vodko!
Bila je narkomanka in po malem je tudi preprodajala.
Pa so jo dobili. Menda jo je nekdo prijavil.
Ko so jo prijeli, je pogoltnila robo. –Kaj to pomeni?
Pogoltnila je vso drogo. –Je bila zadeta kot raketa?
Na silo so ji poskušali spraviti drogo iz grla. Umrla je.
Truplo so vrgli v močvirje. Menda so jo našli šele jeseni.
Imela je raztrgana usta. Nič fotk, samo pokopali so jo. –Prasci!
Kifeljc, ki jo je prijel, je izginil.
Kdo bi maščeval kup gnijočega mesa?
A očitno so tipa pospravili.
Čigava kuzla je pa tale?
Oprostite, kje je ulica Dzeržinskega? –Tam.
Oprostite, kako pridem do ulice Dzeržinskega?
Do katere ulice? –Dzeržinskega.
Velik mož je bil. Zaslužil bi si svojo avenijo,
a v tem usranem zakotju ni avenij.
Pojdi naravnost po Heglovi ulici in zavij desno na Marxovo.
Na križišču stoji pogorela hiša.
Moj prijatelj je zgorel v njej.
Tam zavij levo, na Leninovo ulico,
pojdi mimo krčme, kjer je kup praznih steklenic.
Tam zavij.
Lahko pa greš tudi po bližnjici.
Ne, izgubila bi se. Pojdi, kot sem ti rekel.
Katero številko pa iščeš?
Enajst.
Greš k agentom? –Kakšnim agentom?
No, pojdi, pojdi. Boš že tam izvedela.
Marxova ulica, jebenti …
Kako veličastno državo so zjebali, prekleti pedri.
Koga iščeš?
Je to številka enajst? –Je, je.
Koga pa iščeš? –Tu naj bi bil odbor.
Greš k fašistom, kaj? Kar tamle, okrog hiše …
Naj spizdijo, kurb imamo že čez glavo!
Kaj boš tam?
Američani naj uredijo kanalizacijo, namesto da hranijo to golazen.
Pojdi, pojdi! Le povej jim!
Si napisala? –Ja. –Dobro. Drugi policisti …
Je tu urad borcev za človekove pravice?
Vpili so nanjo in jo zmerjali
z ameriško agentko in izdajalko.
Izdajalko. Si napisala? –Ja.
Obdolžili so jo tudi prodajanja državnih skrivnosti
drugim državam.
Zdaj pa nov odstavek …
Želite, prosim?
Moj mož je tu zaprt.
Pred nekaj dnevi sem prejela zavrnjeno pošiljko.
Prišla sem, da bi kaj izvedela, a mi nihče nič ne pove.
Pošiljajo me na nekakšne instance.
Ne vem, kaj naj storim. –Razumem.
Trenutek, takoj bom.
Tako.
Izvolite, izpolnite
ta vprašalnik.
Tamle imate prosto mizo.
In tu nekje poiščite pisalo. Ja.
Izpolnite ga, prosim.
Nov odstavek.
Po besedah žrtve
so policisti poklicali
zdravstvene delavce,
ki so ji dali tri injekcije,
po katerih je postala slabotna.
Gospo so slekli do golega …
Gospo so slekli do golega
in jo dvakrat
vaginalno pregledali.
Ne, čakaj … Vaginalno pregledali.
Že vem. Izvedli so vaginalni pregled.
Opravili. –Poguglala bom. –Daj.
Tako. –Pregled z dvema prstoma za ugotavljanje stanja nožnice.
Ta metoda res obstaja.
Dobro, vaginalni pregled torej.
Ko zdravnica ni našla
pomnilniške kartice,
so policisti žrtvi ukazali …
Zakaj poslušaš, Vasja? Delaj naprej.
Policisti so žrtvi ukazali, naj sede na stol.
Policisti so jo držali za roke in noge,
medtem pa …
Medtem pa je zdravnica vstavila
v njeno nožnico
ginekološka zrcala,
da bi jo preiskala.
Zaradi omenjenih posegov
je začela žrtev
krvaveti.
Kakšne zverine. –Poleg tega
so žrtev tudi rektalno pregledali.
Dobro, dovolj je.
Dodaj še glavo in odpošlji dopis na vse naslove.
Ga pošljem tudi njim? –Ne, ni treba. Naj se znajdejo.
No, ste napisali?
Dobro. Zdaj pa bo naš pravnik
tole pregledal in vložil uradno prošnjo za poizvedbo.
Podpišite se in napišite datum.
Dobro, potem bomo pogledali.
Kako dolgo bo trajalo? –Ne vem.
Ne vem. Kakšne tri tedne najbrž.
Bi lahko zdaj kaj izvedela?
Poslušajte, draga moja …
Ste slišali, s čim imamo tu opravka?
Globoko sočustvujem z vami, a poglejte vse te pritožbe.
Nikar ne mislite, da je vaš primer edinstven.
Tudi bolj nujne primere, imamo. Tole krvavitev, recimo.
Tej ženski moramo rešiti življenje.
Saj vidite, kaj se tu dogaja.
Sami sva, fant je le za pol delavca,
in čisto vsak teden nam vlomijo. Vsak teden!
Kar poglejte okna.
Z deskami smo jih obili, da ne razbijejo stekel.
Njihove pravice ščitimo,
oni pa nam rišejo kljukaste križe po stenah.
Šipe nam razbijajo.
Moje srce
krvavi za vse njih,
oni pa nam pozimi
polivajo stopnice z vodo, da še iz hiše ne moremo.
Tu čepimo kot zaporniki.
Ne razumem, kakšni ljudje so to.
Mojega vnuka
so premlatili.
Otroku so zlomili roko.
Zverine.
Oprostite, ste napisali svoj naslov?
Kako naj vas pokličemo? Ste napisali telefonsko številko?
A, ste.
Ste.
Dobro, v redu.
Veste, kaj?
Tu nas najdete.
Ne vem, kaj bo, kdo bo kje in kdaj.
A za zdaj smo še tu.
Torej mi nihče ne more pomagati?
Le gospod Bog.
Zgodi se lahko karkoli.
Izvolite.
Pokličite nas.
Gospa, počakajte.
Pospremila vas bom.
Kakšno razdejanje.
Fuj! Fuj!
Vidite? Mi smo fuj.
Od nekdaj tako gledajo na nas. In to še ni najhujše.
Fuj! Včasih se mi zdi,
da vse tole le po pomoti ni znotraj zapora.
Morda jim je zmanjkalo bodeče žice. Kaj sem že hotela reči?
Vsi podatki, ki jih zberemo,
pridejo v roke posebnim organom.
Razumete?
Vlagatelja lahko doletijo nevšečnosti.
To sem vam morala povedati.
Če si premislite, mi to sporočite.
In kaj naj storim? –Ne vem.
A ukrepate na lastno odgovornost.
Premislite.
Greste na kolodvor, ne? Ko stopite z dvorišča, zavijte desno.
Ko pridete do križišča, zavijte levo.
Potem pa samo še naravnost do kolodvora.
Saj greste tja, ne? Dobro.
Ne spiš? –Ne.
Ne zaspi. Tu ne smeš spati.
Jaz sem nekoč tu zaspala in se izgubila.
Ne smeš spati na kolodvoru.
Še zavedela se ne boš,
kdaj te bo odneslo in boš ostala sama.
Res ne spiš? –Ne, ne spim.
Tako je prav, ne smeš zaspati.
Kaj pa imaš v torbi? –Svoje stvari. Zakaj?
Tudi jaz sem imela torbo,
a se ne spomnim, kaj je bilo v njej.
Si morda tu videla mojo sestro?
Na las mi je podobna.
Le da jaz nosim pleteno kapo, ona pa šal.
Ne, nisem je videla. –Ne? Škoda.
Skupaj sva živeli.
Njen mož je umrl, moj pa tudi.
In spet sva živeli skupaj, kot v otroštvu.
Potem pa so prišli neki ljudje
in naju vrgli na cesto.
Kdo naj bi naju branil, ko pa sta nama moža umrla?
Pa sva živeli na ulici.
A potem se je izgubila.
Bi malo kruha? –Ne, hvala.
Poiskat jo bom šla.
Ti pa ne zaspi, sicer te bo odneslo.
Greva.
Vse sem uredila.
Kam greva?
Pojdiva, pojdiva.
Za vse sem poskrbela. Boš videla.
Je to ona?
Ja, je.
Pokažite potni list, prosim.
Stopite bliže.
Izvolite, milostljiva, sedite na krzno.
Dajmo, dajmo, ne mečkaj.
Gremo.
Pod kraguljčki z ramo sva ob rami
s trojko v temno noč peljala se.
Zdaj, sokoli, bi poletel z vami,
potolažil ranjeno srce.
Po dolgi cesti, ki se v soju zvezd blešči,
na krilih pesmi, ki v nebo leti,
vseh sedem strun zveni, kitare glas doni
in v nočeh mi spati ne pusti.
Zdaj v dneh ne mučnih ne veselih
se spominjam vseh minulih let
in tvojih ročic srebrnobelih,
ki s trojko odpeljale so se v svet.
Po dolgi cesti, ki se v soju zvezd blešči,
na krilih pesmi, ki v nebo leti,
vseh sedem strun zveni, kitare glas doni
in v nočeh mi spati ne pusti.
Čas mineva, žalost je vse globlja,
v spominu mojem še živiš,
a nekoč, nekako, draga moja,
me k večnemu počitku položiš.
Po dolgi cesti, ki se v soju zvezd blešči,
na krilih pesmi, ki v nebo leti,
vseh sedem strun zveni, kitare glas doni
in v nočeh
mi spati ne pusti.
Katera je prava?
Ti ostani tu, ti pa z mano.
To je Jaša.
Vedno je na straži.
Slecite plašč.
Imate še kakšno obleko?
Sam hudič ve, kaj bo tu prav prišlo.
Imam jo.
Preoblecite se.
Tukaj?
Kje pa?
Pohitite.
Saj smo sami domači.
Dajmo, hitreje.
Dajmo, dajmo.
Izvolite, prosim.
Nerad se spominjam
svoje vloge Grjaznova v Carski nevesti.
Vse je bilo sila resno, med občinstvom pa je završalo.
Sprva je bilo dolgčas. Jasno, opera,
polna dvorana vojakov, vonj po loščilu za škornje.
Naenkrat pa se je razlegel smeh.
Pomislil sem: "Kaj se dogaja? Se mi je odlepila brada?"
Nato pa mi je v oči posvetil laserski žarek in dojel sem.
Medtem ko sem pel, mi je nekdo z žarkom meril v usta.
Občinstvo pa je ugibalo, ali bo zadel ali ne.
Pa sem do konca opere pel z ritjo obrnjen proti njim.
Oprosti mi, nedolžna mučenica,
oprosti mi
za vsako solzico.
Za vsaj tvoj stok,
za vsak vzdih tvoj, Marfa,
najvišjo ceno plačal bom.
Pred carjem Ivanom bom na kolenih
izprosil si strašanskih muk,
ki so neznane še grešnikom
v peklu.
Odpusti mi, odpusti!
Zdaj pa vi, prosim.
Ljubi tovariši,
najdražji moji …
Živčna sem … Ne vem, kako bi začela.
Še nihče od nas ni sedel v zaporu,
a Bog daj, da bi vnuk, ko odraste, rešil čast naše družine.
Meni pa je Bog na stara leta omogočil,
da sem videla svet in srečala dobre ljudi.
Najlepša hvala, dragi moji.
Rada vas imam iz vsega srca. Molila bom za vas.
Vse dobro vam želim.
Prosim.
V imenu poštnega urada št. 2688
se zahvaljujem za izkazano zaupanje
in vam zagotavljam, da se uslužbenci Pošte Rusije
trudimo nuditi sodržavljanom kar se le da kakovostne storitve.
Tu je nekaj, številk: leta 2016 smo obdelali …
Prosim. –Govorim kot potnik na avtobusu.
Državljanke ne poznam dobro.
Nisem vedel, da je njen mož v zaporu.
Vozimo se, a ne poznamo sopotnikov.
Drug drugemu moramo nameniti več pozornosti. To je vse.
Zdaj pa vi, prosim.
Sem sin vojnega veterana.
Že v otroštvu sem sanjal o tem, da bom postal policist.
Te sanje so se mi uresničile v policijski šoli
in pozneje v službi na postaji.
Čeprav trenutno živimo v miru, moramo biti vedno na preži.
Vsi vemo, da so sovražniki med nami.
Na svojem delovnem mestu, na prometni železniški postaji,
vsak dan pregledam na tisoče ljudi.
Zaščititi moram državljane, ki spoštujejo zakone,
poloviti zločince in teroriste, ki nameravajo povzročiti škodo
z zlobnimi dejanji proti naši domovini.
Državljanko sem ustavil brez utemeljenega razloga.
Med rutinskim pregledom nismo odkrili ničesar.
Zdaj pa vi.
Na vas se obračam v imenu vseh ruskih žensk,
žena, mater, družic, sester, hčera, babic in vnukinj.
Naša usoda je od nekdaj težka, a častna.
Svojim moškim smo stale ob strani v časih pomanjkanja in stisk.
Ob njih smo se borile, pozorno skrbele zanje
in jih grele z ognjem svoje ljubezni.
Biti ruska ženska je več kot le biti ženska.
Ruska babnica je od nekdaj znala vdreti v gorečo kajžo
in obrzdati zbezljanega konja.
Čeprav so naši moški zamenjali konje s terenci
in kajže z vrstnimi hišami,
moramo še vedno, kot v časih pisatelja Nekrasova,
ravno me, ruske ženske, znati preživeti,
reševati svoje može
in jih voditi po poti boja za mir na svetu.
Izvolite, Pjotr Nikolajevič.
Dve vrsti oblasti imamo.
Ena nosi uniforme, druga ne.
A kaj bi brez nas? Nepogrešljivi smo.
Kaj skušam povedati?
Fantje,
ne ščijte drug po drugem.
Zdaj pa vi, prosim.
Ščurek je nekoč živel,
od malih nog pokora,
pa v kozarec je zašel sredi muhomora.
Ko se poleti v kozarec naletijo muhe,
pride do muhomora, to vsak bedak razume.
Ščurek zleknjen tam leži, muhe pa vzrojijo:
"Še za nas prostora ni!" K Jupitru, kričijo.
Na ta vrvež jeznorit naleti Nikifor,
starček sila plemenit …
Konca še nisem napisal, a povedal vam bom, kako gre naprej.
Nikifor pograbi kozarec in, ne meneč se za vpitje,
vso brozgo, z muhami in ščurkom vred, pljuskne v vedro,
kar bi bilo že zdavnaj treba storiti.
A pazite … Pazite, tovariši,
ščurek nič ne godrnja.
In tu je odgovor na vaše vprašanje: "Zakaj?"
Ščurek ne godrnja!
Kar pa se tiče Nikifora, on predstavlja naravo.
Prosim.
Zelo rada imam svoje delo.
Varujem človekove pravice v okviru zapora.
Ne le enega človeka, pravice ljudi.
Ljudi z zelo zanimivimi usodami.
In to me navdihuje.
Srečna sem,
ker so mi ljudje v našem zaporu
zaupali to častno nalogo, boj s človekovimi pravicami.
In dlje ko kopljem po tem polju,
bolj jasno mi je,
da nismo ščurki.
kot je rekel tovariš pred mano.
Smo agenti našega velikega,
večnacionalnega, mučeniškega,
zmagoslavnega naroda!
In vsak človek v našem zaporu je vreden svoje teže v zlatu.
Človek – kako ponosno to zveni!
In veste, kot suženj na galeji
se bom …
Do zadnjega diha
se bom borila za blagor naših ljudstev.
In veste, neskončno srečna,
presrečna sem, ker je bilo meni in mojim potomcem
naklonjeno roditi se,
živeti, umreti in biti pokopani
v nedrih naše drage,
preljube Ruske federacije.
Hvala.
No, zdaj bi rad sklenil to razpravo.
A kakšna razprava je sploh mogoča med preprostimi, navadnimi ljudmi,
ki jih lahko vsak dan srečamo na vsakem koraku,
v vsakem kotičku naše prostrane domovine?
In vsak je po svoje človek,
vsak ima po svoje prav,
kar je treba upoštevati in spoštovati.
Vsak od nas je namreč delček naše skupne celote,
naše duhovnosti, našega narodnega blagostanja.
Imam prav, tovariši?
Prav imaš!
Bogastva države
ne tvorijo le naravni viri, nahajališča rudnin in žitnice.
Naše največje bogastvo
so ljudje.
Ljudje so naša največja dragocenost.
Preprosti ljudje, kakršni smo zbrani tukaj,
delavci, heroji.
To je treba ceniti,
razumeti in varovati.
Ljudje so nespametna bitja, ne vedo, kaj delajo,
zato tudi kršijo zakone,
a tega ne dopuščamo.
Pojasnimo jim, jih ukrotimo,
če kdo noče doumeti,
pa ga k temu prisilimo.
Ne dovolimo!
Ujamemo jih, obsodimo, poboljšamo in izpustimo.
Ali pravilno razmišljam, tovariši?
Pravilno!
Domovina me je postavila za upravnika zapora.
Prišel sem kot mladenič in tu bom ostal do konca,
ne glede na položaj, naj se zgodi karkoli.
Seveda se nisem takoj povzpel tako visoko,
a danes s tega položaja govorim vam,
vsem in vsakemu …
Ne morem.
Ne morem sam voditi tako ogromne ustanove.
Potrebujem vašo pomoč,
podporo.
Vašo podporo in podporo množic.
A da bi se lahko oprl na vas …
Za to moramo biti kot eno,
vpeti v isti jarem.
Zato moram o vas vedeti vse,
razumeti vsakega posebej,
vas ceniti in imeti rad. Imeti rad …
Upam, da ste me prav razumeli.
Razumeli smo.
Prijatelji,
danes obeležujemo pomemben dan.
Dan povezanosti zapora z ljudstvom …
In v lepo tradicijo je že prešlo, da na ta veliki dan
izkazujemo pozornost in sočutje.
Komu?
Kdo si najbolj od vseh zasluži sočutje?
Tisti, ki hrepenijo po njem.
Naši varovanci.
Zatorej potrjujem,
da smo s pričujočim dokumentom vlagateljici poizvedbe
o paketu K2–7429
odobrili srečanje s soprogom, zapornikom št. 75698437,
ki opravlja poboljševalno delo
v ustanovi št. 786543,
z namenom predaje živil in najnujnejših potrebščin,
pa tudi zaradi zasebnih stikov
v posebej za to opremljenih prostorih.
Hura, tovariši!
Hura! Hura! Hura!
Lahko sedete in začnete jesti. Postrezite si.
Naj vam tekne.
Greva. Vse sem uredila.
Kam greva?
Pojdiva, pojdiva. Za vse sem poskrbela.
Boš videla.
Prevod Špela Tomec
HC SubRip ugorazd (DrSi)
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija